IMELIKU INIMESE UNENÄGU Fjodor Dostojevski samanimelise jutustuse ainetel
Kõik oli täpselt nii nagu meilgi,
kuid ometi oli sel suur, kuidagi pidulik helendus.
Meie maal pole ma kunagi näinud inimeses sellist ilu.
Kui ehk vaid meie lastes, nende esimesel eluaastal.
Ja juba siis, esimesest pilgust nende nägudele, mõistsin ma kõike. Kõike!
See oli maa, mis polnud rüvetatud pattulangemisest.
Seal elasid mittepatustavad inimesed. Ma nägin neid ise, õppisin neid tundma.
Ma armastasin neid ja hiljem kannatasin nende pärast.
Unenägu, taadike, on jamps, hallutsinatsioonid.
Aga kuidas luua paradiisi?
Ma ei tea, kuna ei suuda seda sõnades edasi anda.
Iseenesest, kui lihtne see on - ühel päeval, ühel tunnil läks kõik korraga paika.
Peamine - armasta teisi nagu ennast. See on kõige tähtsam.
Midagi muud pole tegelikult vaja.
Tõe sain ma teada eelmisel novembril, nimelt kolmandal novembril.
Ja sellest ajast mäletan ma iga oma elu hetke.
Ma olin otsustanud sel ööl ennast tappa ja oleksin ennast
ka kindlasti maha lasknud, kui poleks olnud seda tüdrukut.
Härra! Seal! Emake!
Härra!
Aga praegu on mul ükskõik. Sest tunni või kahe pärast kustub kõik
ja mis on mul siis veel asja selle tüdruku või millegi muuga maailmas.
Ma pöördun tagasi nullpunkti,
absoluutsesse nulli.
Mine, mine!
Null, null, absoluutne null.
Teile pole ette nähtud teed pakkuda, teie võlakese pärast. Üürnik!
Kes siin on?
Aga elu ja rahu sõltuvad praegu ju minust.
Lasen ennast maha - ei tule rahu, vähemalt mitte minu jaoks.
Veel mõtlesin sellal: mis siis, kui ma oleksin varem elanud Kuul või Marsil
ja sooritanud seal mingi ebaausa teo? Oleks see mulle siit vaadates ükskõik või mitte?
Ja siis jäin ma magama.
Uinusin märkamatult ja justkui jätkates samade arutlustega.
Kes siin on?
Niisiis on olemas ka surmajärgne elu.
Kas tõesti on see maa sarnane meie omaga?
Kuidas saab olemas olla selline kordus? Ja milleks?
See oli mingi armumine üksteisesse, täielik ja üldine.
Neil oli armastus, sündisid lapsed,
kuid mitte kunagi ei märganud ma nende juures selliseid julma himuruse hooge,
mis tabavad meie maal peaaegu kõiki, kõiki ja igaüht,
ja on peaaegu ainsaks inimkonna patu allikaks.
Kas tõesti pole ükskõik: oli see uni või mitte, kui see unenägu juhatas mind tõe juurde?
Kas tõesti mu väiklane süda ja kapriisne, tühine mõistus võisid tõusta tõe sellise ilmutuseni?
Ma ise nägin neid,
tunnetasin ja veendusin: armastasin neid. Ja hiljem kannatasin nende pärast.
Praegu nad näägutavad minu kallal, et see oli vaid unenägu.
Kas pole ükskõik, oli see uni või mitte, kui see juhatas mind tõe juurde?
Ma nägin tõtt!
Nägin ja tean, et inimesed võivad olla kaunid ja õnnelikud, kaotamata võimet elada maailmas.
Aga selle minu usu üle naerdakse.
Aga võib-olla polnud see üldse uni.
Siiani ma varjasin, kuid nüüd räägin teile ära ka selle tõe.
Asi on selles, et ma nakatasin nad kõik kõlvatusse.
Tema!
Kuigi me oleme valelikud, õelad ja ebaõiglased,
me teame seda. Kuid meil on teadus
ja läbi selle leiame me taas tõe, kuid võtame selle vastu teadlikult.
Teadmine on tugevam tunnetest. Elu tunnetamine on kõrgem elust.
Igaüks kuulub kõigile ja kõik igale.
Kes siin on? Kes siin on?
Kes siin on?
Oleksin nagu und näinud. Jampsi, hallutsinatsioone.
Unenägu! Mis on unenägu? Kas me elu pole unenägu?
No olgu siis unenägu.
Ja selle elu, mida te nii ülistate, tahtsin mina kustutada enesetapuga.
Aga minu unenägu juhtis mind uude, suurde ja uuenenud ellu.
Jutustas Pastella